A következő történet Klári néniről, és egy kicsit Isti bácsiról, a férjéről szól. Mesélték a szüleim, és a szomszédok, hogy a múlt rendszer előtti még múltabb rendszerben az 1940-es években jól menő kocsmájuk volt a városszélén. Aztán ezt a kocsmát is, mint a többit az ’50-es évek elején államosították, ahogy akkor hívták, népbolt lett a helyén. Ebbe a boltba kisgyermekként sokszor átszalajtott Édesanyám, hogy hozzak ezt-azt, ilyenkor legtöbbször ott ácsorgott a boltban Klári néni, általában egy féldecis rumot szorongatva, iszogatva. Általában kedélyesen beszélgetett a sorukra váró vevőkkel, hiszen abban az időben a környéken mindenki ismert mindenkit, a boltosok, pedig eltűrték, hogy sokszor ott van, hiszen a saját házában volt a bolt, amiért az állam, legalábbis kezdetben még bérletidíjat sem fizetett. Néha azonban Klári néni több rumot ivott a kelleténél, és ilyenkor bizony cifra dolgokat beszélt, de haladjunk sorban. Amikor elvették a kocsmájukat senki sem tudta miből éltek, szerencsére a gyerekeik már felnőttek voltak biztosan ők segítettek nekik, igaz a fiuk ’56-ban disszidált, ahogy ezt akkor mondták, a lányuk Pestre ment férjhez, és nagyon ritkán látogatta őket. Isti bácsi mindig szomorú arca, és hófehér haja a kor emblémája is lehetett volna. Nyaranta a házuk kapujában ültek Zsófi bával, és nézték a nagygödörben lévő focipályán játszott meccseket (bizony Zsófi férfi volt, a felesége után kapta a becenevét, mivel termetre csak fele akkora volt, mint a neje). Aztán az ötvenes évek végén, vagy a hatvanas évek legelején Isti bácsi elment, Klári néni egyedül maradt. Nem viselte rosszul az egyedüllétet, bár ebben, mint néhai kocsmárosnénak segítségére volt az ital is, meg aztán ideje jó részét a boltban beszélgetéssel, iszogatással töltötte, ami akkor eléggé extrém látványnak számított, mármint egy idős asszony a rumos üveggel, kissé kapatosan. Később a hatvanas évek végén kezdtek hazajárni látogatóba az ötvenhatosok, de Klári néni fia nem jött egyik évben sem, meg is kérdezte tőle az egyik szomszédja, hogy Klárikám a te fiad miért nem jön haza? Jaj Mancikám nem tud jönni, mert olyan nagy autója van, hogy nem tud befordulni a Kőrösi útra. Ezen aztán a szomszédasszonyok jól szórakoztak Klári néni háta mögött, de őt ez mit sem zavarta, ő védte, és mindig nagyon várta a fiát.
A férjével, Isti bácsival már nem volt ilyen elnéző, többször mesélte az alábbi történetet, igaz mindig volt benne egy kis rum, amikor ez előkerült, és a szemében még ennyi év után is haragot, és csalódottságot véltem felfedezni.
Az idő 1944 nyarának vége, a front gyorsan közeledik, az oroszoktól mindenki fél, nem alaptalanul, a házaspárnak két gyermeke van, az idősebbik a lány 16-17 éves, úgy döntenek, főleg a lány miatt , elmenekülnek a front elől. Igen ám, de mi legyen a házzal, a kocsmával, nem jutnak dűlőre, az oroszok meg lassan kertek alatt vannak
Ekkor Isti bácsi döntést hoz, mit hozzon? A kisebbik gyereket, Öcsit vidéki rokonoknál helyezik el, ő pedig a nagy lánnyal elindul nyugatra, egyelőre Szombathelyre, ott élő unokatestvérükhöz, Klári néni meg itt marad, vigyáz a házra, és működteti a kocsmát, amíg lehet.
Bizony nehéz idők voltak, és bizonyára Isti bácsi döntése sem volt helyes, mindenesetre húsz évvel később is fájó emlékként mesélte, Klári néni imigyen:
Itt hagyott István herceg, elmenekült a lányával, rám maradt itt minden gond, baj, de meg is ba…tt vagy száz orosz.
Akkoriban sokan nevettek ezen, kamasz fiúként megvallom én is, ma már nem nevetnék, azt gondolom ez a háború által ütött olyan seb, amely sohasem gyógyult be Klári néni lelkén. Nem tudom Isti bá életében hallotta-e a száz orosz történetét, de azt tudom, hogy együtt öregedtek meg, és azt is tudom, hogy Öcsit hiába várta Klári néni, csak a temetésére jött haza.
Folyt.köv.
19 hozzászólás
Szia!
Szomorú történet, Klári néni élete nem volt könnyű.
Szeretettel: Eszti
Köszönöm szépen a látogatásod kedves Eszti.
Szeretettel: Zagyvapart.
Kedves Zagyvapart!
Hogy mi mindent kellett Klári néninek a rumba fojtania!… Legtöbben mégis csak a kapatos vénasszonyt látták benne. Borzalmas idők voltak azok, nehéz, fájdalmas életút… nehéz erre azt mondani, hogy szép, pedig az.
Szeretettel
Ida
Kedves Ida!
Köszönöm, hogy a borzalmak ellnére szépnek találtad.
Szeretettel: Zagyvapart.
Hát igen, van amit rumba lehet fojtani, de van amin már ez sem segít, mert mindegyre újból feléled az emlék! Üdv. István
Köszönöm látogatásod kedves István.
Üdv.: Zagyvapart.
Kedves Feri!
A városszéli emberi sorsok ábrázolása ebben a részben is nagyon jól sikerült. Különleges egyéniségeket mutatsz be, mély érzelmekkel, erős szenvedélyekkel. Nem eszményíted őket, realistán ábrázolod az életüket, a sorsukat, tetteik indítékait. A történelem a kisember nézőpontjából!
Érdeklődve várom a sorozat folytatását!
Judit
Kedves Judit!
Igen törekedtem a reális ábrázolásra, hiszen a szereplőket személyesen is ismertem, meg egyébként is realistának érzem magam. Köszönöm kedves soraid.
Zagyvapart.
Kedves Feri!
Szíven ütött a történeted, pedig épp elég borzalmat hallottam már a háborús időkről. Az hatott meg a legjobban, hogy olyan egyszerű természetességgel beszélt Klári néni a száz oroszról. A "Béke " idejében ez egy brutális bűntettnek számít. Akkor, pedig nap-mint nap követtek el ilyen rémségeket.
Jó, hogy feleleveníted azokat az időket, mert mindig jönnek új generációk akiknek tudni kell erről.
Baráti üdvözlettel:
Millali
Kedves Lali!
Valóban nem árt ha a mai generáció is értesül az ilyen borzalmakról.
Köszönöm értő hozzászólásod.
Barátsággal: Zagyvapart.
Kedves Zagyvapart!
Várom a folytatást. Mindig szeretem az igaz történeteket. Remekül tárod elénk, úgy ahogy egy írótól kell. Érdemes itt időznöm.
szeretettel-panka
Kedves Panka!
Köszönöm az elismerő sorokat, az pedig nagy megtiszteltetés, hogy érdemes itt időznöd.
A folytatásra is várlak, szeretettel: Zagyvapart.
Nagyon izgalmas volt számomra a történeted, hiszen gyakorta kiderül, hogy akin nevetnek az emberek, annak valahol mély seb tátong a lelkén. Semmi sem történik csak úgy…
Szeretem ahogy "mesélsz". 🙂 Várom a folytatást.
pipacs 🙂
Kedves Pipacska!
Köszönöm megtisztelő hozzászólásod, annak pedig nagyon örülök, hogy szereted ahogyan "mesélek". Várlak a folytatásra is, szeretettel: Zagyvapart.
A nyolcvanas évek elején a szocialista tábor hevesen tiltakozott a nyugatra telepített, középtávú Pershing rakéták miatt.Ekkor keletkezett az alábbi vicc:
Megkérdezik Hanst a nyugat-német gazdálkodót hogy miért nem vett részt a rakéták telepitése miatt szervezett tüntetésen?
-Azért -mondotta Hans-mert rá jöttem ,hogy jobb ma egy Pershing a tanyámon,mint holnap egy szakasz orosz az anyámon…
Grt.Z
Kedves Jenő!
Köszönöm a hozzászólásod, a vicc pedig remek is, meg igaz is.
Zagyvapart.
Keves Feri!
Szertem olvasni az írásaidat. Amolyan természetességgel előadott elbeszélések, semmi cifrázat, de érdekes és valamennyi valódi történet. Olyan igazi életszaga van. Bizony, keserves idők jártak abban az időben, s kegyetlen eset, amiről írtál. Lehet, akik nem voltak benne akkor a történésekbe, megmosolyogják, pedig nagyon is szomorú idők jártak akkor.
Üdvözlettel: Kata
Kedves Kata!
Köszönöm megtisztelő látogatásod.
Üdvözlettel: Zagyvapart.
Megint elolvastam, most is mosolyogtam rajta: Kata