A szó elröpül, az írás megmarad.
(latin mondás)
A meghatározások szerint az Írásbeli rendelkezés a vonatszemélyzet (mozdonyvezető, vezető jegyvizsgáló, jegyvizsgáló) részére a közlekedéssel kapcsolatos rendelkezéseket tartalmazó írott parancs!
Erre a célra megfelelően előnyomtatott lap szolgál. Két vagy három példányos.
Általában a forgalmi szolgálattevő állítja ki, de lediktálás után engedélyt adhat az utasításban előírt munkakörökben dolgozóknak, akik a megírt rendelkezést kézbesíthetik is a mozdonyvezetőnek, vagy ha van a vezető jegyvizsgálónak is.
Az átvevő tehát a mozdonyvezető, de van egy különleges eset, amikor a mozdonyvezető saját maga írja meg a rendelkezést, a forgalmista lediktálása alapján, saját magának.
A vasutasok tudják, hogy ez olyan vonalakon történik (KÖFI), ahol a szolgálati helyen nincs személyzet. (Központi Forgalom Irányítás)
A lényeg, hogy ez a rendelkezés – leginkább a mozdonyvezető részére – feltétlenül figyelembe veendő és végrehajtandó parancs.
Fontos kitétel, hogy az írásbeli rendelkezést csak újabb írásbeli rendelkezéssel lehet visszavonni, vagy érvényteleníteni.
Számtalan nézeteltérés következett be emiatt az előírás miatt.
Hozzáteszem, hogy az esetek 99 %-ában a mozdonyvezetőnek volt igaza.
Például. Egy rendelkezés szerint Győr állomás felső-vezetéki hálózatát 8 órától 14 óráig feszültség mentesítik.
Erről ugye valamennyi villamos mozdony vezetőjét értesíteni kell, hogy a megfelelő intézkedést megtehesse. Ez legtöbbször abból áll, hogy a megfelelő helyen, amit általában jeleznek neki, leengedi az „áramszedő”-t.
Ilyen esetben a villanymozdonyos vonatot diesel mozdonnyal kell kijuttatni a kikapcsolt felső-vezeték alól.
Előfordul, hogy a karbantartást végzők, akik miatt a felső-vezeték kikapcsolása történt, egy órával előbb végeztek a munkával és hozzájárultak a „feszültségmentesítés” megszüntetéséhez.
A forgalmista örül ilyenkor és áram alá helyezi a felső-vezetéket.
Igen ám, de pl. a Hegyeshalom felől érkező vonat még kapott „Írásbelit” a kikapcsolásról és annak megfelelően a mozdonyvezető „leeresztett áramszedővel” gurult be az állomásra.
A forgalmista mutogatja neki a karjait az ég felé emelgetve, hogy fel engedheti az áramszedőt. Némelyik mozdonyvezető megbízik benne és felengedi.
De a legtöbb bizalmatlan. Mi van ha félreértette? Felengedi az áramszedőt és kész a baleseti helyzet. A vezetékbe – amelyen még dolgoznak – áram kerülhet a villamos mozdonyból. Brrrrr.
Tudja a mozdonyvezető a szabályt, igaz, hogy a forgalmista is, csak azt gondolja, hogy megspórol egy írásbeli megírást. Rájön, hogy nem sikerült és már viszi is ki a megváltozott helyzetről szóló rendelkezést.
Ennél bosszantóbb helyzet, amikor a vonat menesztést végző, úgynevezett külsős, arról kap értesítést, hogy a Kijárati jelző, amelyik mellett az induló vonatnak el kellene haladnia, használhatatlan.
A szabály: a használhatatlanságról értesítem a mozdonyvezetőt, méghozzá Írásbeli rendelkezésen és ha ezt megkapta és adják a jelző mellett a megfelelő jelzést, a vonat indulhat.
Már az is bosszantja, jogosan, a külsőst, ha már kiment a vonathoz, amikor tudomást szerez róla, hogy a jelző nem működik.
Ilyenkor szaladni kellene be a forgalmiba, megírni a rendelkezést.
De látott-e már valaki szaladgáló külsőst.
Nagyon ritka az ilyen. Mondván nem lottón nyerte a lábait, nem is zerge volt valamelyik őse, és különben is az utasítás sehol nem ír olyat, hogy szaladni kell.
(kivéve persze veszélyhelyzetet!).
Szép lassan besétál a forgalmiba, megírja a rendelkezést, kisétál a mozdonyvezetőhöz, átadja neki.
Az utasok pedig lesik a vonatablakból, hogy a vörös-sapkás sétálgat a vonat mellett és nem idegesíti, hogy már régen elmúlt az indulási idő.
Betetőzi az esetet, ha ezek után a Jelző használhatóvá válik és a berendezés kezelő nyom is rá „Szabad” jelzést.
Na most mi van, kérdezi a mozdonyvezető?
Add vissza a rendelkezést és nem történt semmi.
Azt ugyan nem. Aláírtam, hogy átvettem. Írjál másikat, hogy ez érvénytelen.
Ezzel persze el lehetne játszadozni, de legtöbbször a mozdonyvezető megértő és visszaadja az érvényességét vesztett rendelkezést.
Az sem véletlen, hogy az utasítás szerint az írásbeli szövegét, de legalábbis a lényegét élőszóval is közölni kell. Nem véletlenül.
A forgalmisták között is van néhány, aki elmehetne háziorvosnak, aki az olvashatatlan recepteket írja, mert nem lehet elolvasni, hogy mit is írt.
Ez a szabály nemcsak az írásbeli, hanem az élőszóval adott rendelkezésekre is vonatkozik, hogy vissza kell ismételni és ismételtetni, a félreértés elkerülése érdekében.
Ennél a résznél elrettentő példaként szoktam elmesélni egy régi esetet.
A vonat beérkezett a végállomásra, éjfél után két óra körül. A forgalmista mondta a mozdonyvezetőnek, hogy gépmenetben mehet haza, mert nincs vonatja, amit továbbítani kellene.
Aki már találkozott ilyen helyzettel, tudja, hogy a „hazafelé” nagyon sürgős tud lenni.
A mozdonyvezető saját maga leakasztotta a gépét a vonatról és forgalmista utasítása szerint kiment a mozdonnyal az állomás vége felé, hogy egy másik vágányra visszajöjjön és „uzsgyi” haza.
Közben a forgalmistának eszébe jutott, hogy az a vágány, ahova a mozdony visszajön, még foglalt. Pőre-kocsik vannak rajta, amit az állomási tolatómozdony hamarosan kihúz onnan.
Kitelefonált a váltókezelőjének, hogy értesítse a vágányra visszatérő mozdonyvezetőt, hogy „foglalt vágányra jár!”
A váltókezelő, eléggé el nem ítélhető módon, az előtte elhaladó mozdony vezetőjének felkiáltotta, hogy : „foglalt vágányra jársz!”
A váltókezelő elmondása szerint a mozdonyvezető visszaintett neki, amiből azt a következtetést vonta le, hogy megértette.
Sajnos ekkor intett utoljára. 70 kilométeres sebességgel belerohant a vágányon álló pőre szerelvénybe, amit az éjszakai sötétségben nem észlelt, mert ráadásul ezek a kocsik a szemmagasság alatt helyezkedtek el.
A mozdonyvezető meghalt.
Azért, mert a rendelkezést nem ismételtették vele vissza.
Az Írásbeli rendelkezés szövege azért is lehet félreérthető, mert egy-egy fogalom mást jelent a forgalmi és mást a pályafenntartási szakszolgálatnál.
A váltóról van szó, ami a vágányba épített olyan szerkezet, ami lehetővé teszi, hogy a vasúti járművek az egyik vágányról a másik vágányra jussanak.
Csakhogy a forgalmi szolgálatnál csak úgy emlegetik ezt a szerkezetet, hogy váltó.
A pályafenntartás szerint a váltó a kitérő egyik fő része. Maga a kitérő nagyobb terjedelmű, mert ahhoz, hogy egy másik vágányhoz csatlakozhasson, olyan részeket is tartalmaz, ami a forgalmi szolgálatnál nem számottevő.
Viszont, a váltó állása lehet a forgalom szerint is egyenes, vagy kitérő (nem egyenes).
Egy alkalommal a pályamester kiadott egy rendelkezést, hogy az egyik állomás 2. számú kitérője 10 kilométer/ óra sebességgel járható.
A forgalmista megírta a rendelkezést, de nagyon- nagyon félreértette a rendeletet.
Az írásbelire ugyanis azt írta, hogy a 2 számú váltón kitérő állásban 10 km/óra sebességgel.
A mozdonyvezető ezt elolvasta, tudomásul vette és az ominózus váltón, ami egyenes állásban állt amikor áthaladt rajta, 80 kilométeres sebességgel keresztül robogott.
A félreértés miatt a rossz állapotban lévő váltón a vonatban levő kocsik kisiklottak.
Volt egy vizsgabiztosunk, aki nagy előszeretettel gyűjtötte azokat az Írásbeli rendelkezéseket, amelyek vagy a forgalmista hanyagsága, vagy hozzá nem értése vagy egyéb ok miatt, különlegesnek bizonyultak.
Emlékszem, hogy mennyit derültünk azon a rendelkezésen amelyen a mozdonyvezetőt így értesítették:
„A két állomás között, óvatosan, figyelmesen közlekedjen, mert a birkákról nem érkezett visszajelentés!”
Mi van? Mi van?
Kiderült, hogy az alföldi TSz-nek birkái voltak, melyet a pásztor, a vasút mellett is legeltetett, sőt legeltetés közben a vágányokon is keresztül hajtotta őket, méghozzá nem az útátjárón, hanem olyan helyen, ahol csak a birkák szoktak járni.
Nehogy a vonat a birkákba rohanjon, született olyan megegyezés a TSz és a vasút között, hogy a pásztor, mielőtt a birkákat áthajtja a vágányokon, „pályatelefonon” kér engedélyt a forgalmistától.
Amikor az utolsó birka is átment a síneken, a pásztor ismét jelentést tett a forgalmistának és minden ment a maga útján.
Történt egyszer, hogy a pásztor, miután birkástul átsétált a síneken, elfelejtett erről jelentést tenni a forgalmistának.
A forgalmista nem tudta mire vélni a mulasztást, a legrosszabbra gondolt: megálltak a birkák a síneken!
Ezért írta a különös szövegű Írásbeli rendelkezést.