Hogy mikor vagyok jól az relatív. Nincs rá jó válaszom. Azt nem mondhatnám, hogy egyáltalán nincs, de az amolyan sötétben tapogatózás lenne. Mindig ilyen voltam: elmosom a határokat, csak azért, hogy ne kelljen kimondanom a konkrétumokat. Inkább újabb szavakkal írom körül őket, így tompítom élüket. Szóval nem mondhatom: most volt egy jó hetem, majd következett egy depressziós, és így tovább. Akkor vagyok jól, ha reggel nem halálos félelemmel ébredek, mert nem tudom mi lesz velem. Sem aznap, sem később. Amikor a jövőt nem szörnyű fekete lyukként érzékelem, ahol nincsenek válasz lehetőségek. Sőt, abszolút nincs semmi. Ettől félek a legjobban. Éppen ezért sokszor inkább elterelem a figyelmem, amivel csak lehet. Persze, nem ez a megoldás, hiszen egy idő után rémes érzés telepszik rám. Menekülök, lebegek, elszakadok a valóságtól. Pedig szükségem van rá.