Ráült szobámra az éjjeli csend,
Csak halk moraját hallom a kinti világnak,
Éjfélt ütött órám, szemem fáradni kezd,
Mégis éber vagyok, s inkább nem borulok ágynak.
Odakint sem lenne nagy zaj,
Ha a kutyák nem vonyítanának,
Immár rég beköszöntött az ősz,
S csíp a csókja az éjszakának.
Ó, igen, a sok csókos éjjel,
Séták kint a hideg éjben,
Kihalt utcák néma porán,
Még kíséretem is volt: a Magány.
Hosszú séták minden este,
Társaságom csak ő kereste,
Minden éjjel csak leste, leste,
Hol van már a holnap este.
Hát út pora! – üzenem,
Éjjelente már nem megyek,
Várnak rám; a gyertya lángja,
S többé már nem leszek magányban.
De azért ígéretem lenne egy,
A csillagoktól nem megyek,
Mostmár nem egyedül, de ott leszek.
A szemem újra fáradni kezd…
2 hozzászólás
Ez gyönyörű! 🙂 Gratulálok!
Köszönöm! 🙂