Merengve nézem a hegynek csúcsát,
fáradt Nap szelíden hozzá simul,
búcsúzóul völgybe festi árnyát,
feléd tartva nyugovóra vonul.
Esti szellő simogatja arcom,
őszes hajamat borzolja lágyan,
várom egy nevet fülembe súgjon,
te, kis Ördög kit szívembe zártam.
Rólad szól az est és az éjszaka,
vörös rózsában rejtőzik arcod,
hajnali remény, nappalok vágya,
pokoli tűzként éget hiányod!
2 hozzászólás
Szep vers a toled megszokott remek formaba es ritmusba.Gratulalok!
Kedves Szaty!
Szép vers. Érdekesen becézed, mégis kedvesen 🙂
szeretettel-panka