Önmagában bujdosó ma az Ember,
napról napra léte-fosztott,
tán nyomorultabb.
Folyamatosan képzeleg
valóra válthatatlan luxusálmokat,
s vakaródzik, ha állásából
indoklás nélkül menesztik.
Holdfényt legfeljebb csak
ritkán szőhet dédelgető takarónak.
Útján körbe-körbe járni céljához
sohanapján el nem érni
ennyi maradhatott csak,
a szánalom, s tartós bepánikolás-módi
s múlik ez is akárcsak
oly sok minden.
Már oly mindegy,
hogy hány nulla van a fizetések,
megtakarítások végén;
végül semmi se szent már,
a Lét egyszer csak váratlan kiüresedik
a Hiány tartós margójára,
s hasznos foglyokként
a romlandó szervezet a létező,
zsigeri húscafatokat
is törvényszerűen lebontja.
Észre se veszi már, talán nem is érdekli:
ismerősei, barátai élik világukat tengerentúlon,
vagy a fönn a messzi észak jégpalotáiban.
Jobb lenne tán elfutni,
elmenekülni a tudatalatti
problémái elől is?!
Nem tudni biztosan.
Ha önmagára tekint csupán
rég tudja a megkésett válaszokat:
hiába is menne akárhová
érdemi kapcsolatok
s hitvány anyagiaskodó tőkén
túl aligha vethetné meg
a lábát bárhol is,
ahol kétlábúak élnek.
Az Élet – már önkéntelenül is -,
egyre ráncigál, cibál irgalmatlanul,
míg szürrealista fogdmegek
ugatnak este-reggel,
s híven pártolják az újabb
semmitmondó propagandát,
miszerint: ,,Újfent kolbászból lehet
a hitelből megvett kerítés!”
– A megvénült holnapok
játékosan karikáznak,
míg fogva tart a benső látszat.
Gazdátlan közökön
egy-egy tétova lépés maradt
a sokból csupán.
Húgyszagú, mosogatólé-Alkonyok
kukorékolnak Kassák-módra,
mert jelenések záporában ázik,
fetreng mostan a farkas-torkú Világ!