A csend hangja zúg fülemben.
Lehunyt szemem vakítja
Alkony átütő pírja.
Csak állok némán,
Bénán,
Agyam üres,
S lelkemben magány.
Ajkam görcse kiáltani nem enged,
Pedig átüvölteném a legviharosabb szelet,
Tombolnék,
Mint ezernyi tájfun,
Lesöpörném a szennyet,
A sarat,
Fényesre súrolnám
Mi bennem még megmaradt.
Gyermeki ártatlansággal
Néznék a világba,
Ha újra kezdhetném…
Tiszta lélekkel
Halnék utána.
5 hozzászólás
Az élet sáros folyamán,
csak illúzió a kívánságod.
Ha újra is kezdhetnéd netán,
Hát befröcskölnének mások.
Kedves Angie!
Azért, ha lehetőség lenne rá, mindenképpen ösztönöznélek, hátha…
Szeretettel:
Millali
A válasz versed örök igazság!
Köszönöm.
Szeretettel: Angie
Amikor képes az ember kiadni magából azt, ami kikívánkozik, könnyebb lesz. Nem jó elfojtani semmit. Majd tovább, tovább…
Szeretettel:Selanne
Behuny szemmel született vers, csak úgy minden különösebb megfontolás nélkül.
Kikívánkozott, ahogy írod.
Szeretettel: Angie
A gyermeki vágy, amikor még az ember hitt a jóban, hitte, hogy ő sem fog vétkezni, aztán lám, nincs olyan ember aki így vagy úgy de nem vétkezik. Csak van aki beismeri és van aki képtelen rá. Versedből a megbánás sugárzik, és a jót akarás! Remekül megfogalmaztad. Nekem ez jött le, és tetszett!
szeretettel-panka