Behúnyt szemem világa
tarka játék ,
villanó multamból
derűs ajándék
a megroggyant tölgy,
az árnyék,
ahol kislányként állok jómagam,
röppenő boldogan
keresem a fa odvát,
ahová kincsem helyezhetem,
egy gyűrött szentképből oltárt,
üvegtörmelékből ragasztott mécsest,
szikrázóan fényest,
ami nem lobog, de világít
ha a nap ráhint néhány fénysugarat.
Még elrebegem fohászomat:
Vigyázz Uram az utazóra,
érjen célhoz harangszóra,
ne érje őt vihar, se kár!
Mert tudod Uram mindenkit vár
valahol valaki,
ne engedd elkerülni
a találkozást .
Nem lelted akit vártál ?
kár, hogy nem arra jártál !
2 hozzászólás
Szia Fefo!
Elolvastam, tetszett. Jó hogy bár szabadvers, nincs egybeömlesztve.
Engem az első rész fogott meg igazán.
Az első négy sor nagyon egyben van, visznek a szavak, mint egy hullám, tovább a hatodik sorban is tart még.
Annyira kellemesen-egyszerűen van megírva, hogy máris odaképzeled az egészet a fény játékával együtt.
“üvegtörmelékből ragasztott mécsest”->ez picit megfog.
Az ima része is jó, de inkább a vége az ami felébreszt, pontosabban odavág. Már csak azért is, mert a versből nyugalom árad, és ezt széttöri az utolsó két sor. De nem rossz, inkább hatásos.
Jó volt olvasni, nem volt az az érzésem, hogy ezt már olvastam, teljesen egyéni.
Grat.!
üdv:sanna
Szia fefo! Én nem idézgetek és nem elemezgetek, mert felesleges. Ez egy jó vers, ami nekem nagyon tetszik!