Ahogy a hibiszkusz lomhán levegőért nyújtózik
Ahogy a rózsabimbó nagyot sóhajtva kibomlik
Ahogy a szellő a szobán suhogva átoson
Ahogy a Nap sugarai belesnek az ablakon
Ahogy a kabátok gyűrötten dőlnek a fogasra
Ahogy a cipők nyelvüket kinyújtva fulladoznak
Ahogy az álmok sikítozva rohangálnak a falak között
Ahogy az idő fenyegetőzve köröz a fejem fölött
7 hozzászólás
Egy kicsit hallasd jobban ezeket a zörejeket a csendben, bontakoztasd ki. Érdemes lenne.
Szeretettel:Selanne
Az alapötlet nem rossz, sőt, a kidolgozás már nem annyira.
Köszönöm a hozzászólásokat! 🙂 Igyekszem fejlődni. Évek óta nem foglalkoztam ezekkel az írásokkal, és ihletem sincs újakhoz… Próbálok új élményeket felvenni, hátha segítenek majd. :o)
Kedves Ghostflower!
Nekem tetszenek a képeid. Látsz, s nálam ez már csak jó lehet:)
Egyetlen gondom volt csak vele, hirtelen megtorpant a vége, befejezetlennek tűnik számomra. Vágytam volna még tovább olvasni.
S ahogy Selanne tanácsolta, bontakoztasd ki őket, s rendben lesz ez, nagyon is.
Szeretettel Rita
Kedves Rita!
Köszönöm az értékelést és a hozzászólást, nagyon jólesik! 🙂
Nem védeni akarom magam, de ha jól emlékszem, anno épp a befejezetlenséget akartam kifejezni (magyarosan :DD), de az is lehet, hogy céltalan voltam. 🙂
Judit
Szerintem nem a „kibontakoztatás” hiányzik innen. Helyenként túl is van beszélve. Ha a második sorban elhagyod a „nagyot” szavadat, sokkal lágyabb hatást érsz el. Sokallom a 18 szótagot egy sorban, jobb lett volna, ha egységesen 14, vagy 15 szótagos (akár váltakozva) formába rendezed minden sorodat.
Viszont a végén vákuumot érzek, amit két „Úgy” kezdetű sorral töltenék ki.
Pl: Úgy veszek bele, a hiányod keltette űrbe, stb.
Véleményem szerint így lenne befejezett egész.
Tetszenek a gondolataid.
Üdv. a
Kedves Antonius!
Köszönöm az építő kritikát, jó ötletet adtál, megpróbálom kicsit átalakítani, szerkezetileg is.
Ahhoz viszont tartom magam, hogy konkrét befejezést nem szeretnék adni neki. Pont az űr a lényeg. Most ezt gondolom, de lehet, hogy jövőre már egyetértek Veled. :o)
Judit